Нина кара без да спира почти пет часа. Тръгна от София сутринта в шест и преди обяд вече беше паркирала малката си кола пред семеен хотел ''Русалка''в морското градче Бяла.
Всяка година през септември в почивен ден, който уточняваха от предната среща, тук се събираха с три приятелки, с които освен съученици бяха и състуденти. Щастливи ученически и още по-щастливи студентски години имаха.
Тази година срещата им бе по-специална, десет години от началото на техните есенни срещи край морето.
Нина обичаше морето, чайките, пясъка, мидите, скалите, нощите край вълните, изгревите на брега... Харесваше много и това китно градче Бяла, близо до Варна, сгушено в планината, като красива и свенлива девойка, приседнала на склона, повдигнала леко поли и потопила крака в морето, което с безкрайна нежност гали нозете й...
Нина се настани в своята стая, подреди малкото багаж, който носеше за краткия престой, извади джапанките, които задължително присъстваха в сака, преоблече се, сложи си рокля на цветя, не беше любител на плуването, тъй че не сложи бански костюм и тръгна към брега.
Тази година щяха да прекарат цели три дни, избраха празниците около 22 септември, които сега се застъпваха с уикенда. Нина искаше да е тук преди всички. Да се види насаме с морето и да му разкаже мъките си... Морето я слушаше и разбираше, отговаряше с крясък на чайка или с тласък на вълна.
Неусетно улицата по склона отведе Нина до брега. Краят на септември, все още топло, но без много плажуващи. Сега също имаше само две двойки, възрастни, които се радваха на спокойствието и морето.
Нина тръгна по брега към скалите, взела джапанки в ръка, по-лесно се вървеше бос, морето сякаш я позна и започна да облива нежно краката й. Нина се радваше на докосването и на приятно хладката вода, която й помагаше да проясни главата си.
Младата жена стигна скалите, захвърли джапанките на брега и приклекна близо до водата. Протегна ръце и зачака прилива да доведе вълните към нея. Не се наложи да чака дълго. Първата вълна я достигна и Нина погали морето с длани. Заговори му безмълвно, така си общуваше е него. Започна да му разказва за бурното море в нея, за нейното си море, което не й даваше покой. През последната година тя беше загубила толкова много... Мъжът си, синът си, спокойствието си, радостта си, смеха си...
Нина стоеше и тъжно гледаше как вълните бавно се отдръпват и после как бързо прииждат.
-Ех, море, мое море, знаеш ли, загубих Петър, да, моя Петър! И Сашко загубих... Как ли... И аз още не мога да разбера какво се случи... Просто тръгнаха на футболен мач и не се върнаха... Вечерта на пешеходната пътека...в тъмното не ги видял млад водач, с шофьорска книжка отскоро... А те пресичали съвсем по правилата... Но младежът не спрял... Петър почина в болницата на следващия ден, а Сашко...на място...
Сълзите се стичаха по лицето на Нина, а не беше плакала след случая, даже и на погребението не заплака. Не можеше. Но ето че сега зарида с глас... Цялата буца в гърлото й се стопи и излезе с риданията, цялата мъка, събирана с месеци се изля със сълзите й... Морето разбиращо я галеше с вълните си, които сякаш притихнали като дълго таената мъка и болка само нежно и леко се плискаха в краката й.
-Кажи ми, море, ще спре ли вълнението на морето от мъка в мен, ще мога ли да продължа напред и да съм същата? Ще успея ли да забравя... Мъст не търся... Младежът шофьор се разкайва, искрено е, не се моли за лека присъда, моли се да забрави случилото се. Аз и не искам тежка участ за момчето, каквото и да е наказанието му, моите момчета няма да се върнат... Искам само да мога да продължа, да работя, да живея, да се радвам на малките неща в живота... Да преподавам както до сега на учениците си с любов и малко чувство за хумор... Че през последната година просто им разказвах уроците... Знаеш, море, преподавам история...
Морето продължаваше да се разлива в краката на Нина с малки вълнички, сякаш за да слуша внимателно и да не смущава болката й. А Нина вече спираше да ридае, сълзите спираха да са като реки по лицето й. Младата жена беше изляла мъката си пред любимото море и сега се сливаше с него, с тихите му вълни, с тях и тя притихваше...
Силата на водата да отнема напрежението, да пречиства, да успокоява, е известна от векове. Дай на морето мъката си и то ще ти върне радостта...
Нина се чувстваше по-добре, сълзите, които беше събирала с месеци сега се бяха изляли наведнъж и също така изведнъж й беше олекнало. Вече беше готова за срещата с приятелките си... Можеше да говори с тях за премълчаното, за болката. Всички живееха в различни градове на страната, така че Нина не беше им споделила за сполетялата я трагедия. Обичайно се поздравяваха за празници и комуникацията им не беше активна през годината, всеки имаше своите ангажименти, затова и си бяха определили тези уикенд срещи, за да се наговорят на воля.
Нина стана и реши да се връща в хотела, взе джапанките в ръка и тръгна успокоена по пясъчната ивицата близо до водата. Вървеше бавно, нямаше за къде да бърза. Приятелките й щяха да са тук чак привечер. Малко преди да стигне стълбите към улицата във високото и стръмното, от близките дървета към нея се спусна едно малко кученце. Размаха опашка и сякаш се радваше да я види, започна да подскача около нея. Нина се наведе и го погали. После се озърна да види дали някой не го търси, да не е на някоя от двойките на плажа, но никой не личеше да му е собственик. Младата жена отиде до плажния бар и попита момчето там дали знае на кого е този мъник. Момчето й каза, че са били три мъничета, които някой е изхвърлил тук, но двечки вече са си намерили стопани, останало е само това, момченце е, но с преобладаващо черна окраска и затова още не си е намерило Човек, на последното барманът се засмя.
Нина благодари за информацията и тръгна. Мъничето я следваше по петите. Нина се усмихна като го видя как се опитва да я следва по високите стъпала. А в началото на стръмната улица вече съвсем се беше уморило. Но не се отказа. Следваше Нина на крачка разстояние. Малко кутре беше, на около два месеца, не повече, Нина се спря, изчака го, с радост в очите и с щастливо размахвана опашка то се приближи до нея. Тя се наведе и го гушна.
-Хей, умори ли се, мъник, а? - заговори му нежно тя, а кутрето кихна в прегръдката й, един косъм от дългата й руса коса го беше погъделичкал по носа.
-Наздраве, Живко - Здравко, така моето момче поздравяваше кихащите - каза му Нина и усети колко лесно й беше сега да говори за детето си...
- Знаеш ли, ще те нарека Живко, съгласен ли си? Не е типично име за куче, но ти си моят Живко, живее ти се, нали, не искаш да си сам, е, добре, ето, ще сме двамата. Аз също като теб съм вече сама. Ще живеем, Живко, ще живеем!
Така Нина говореше на малкото кутре и неусетно стигна до хотела. Изкъпа новия си приятел, после попита собствениците на хотела къде има ветеринарна клиника, да го прегледат, да му дадат каквото трябва, защото тя щеше да го вземе със себе си в София като си тръгне.
Намери лесно клиниката. Погрижи се за Живко и се прибраха в хотела.
Вече се свечеряваше. Приятелките й пристигнаха заедно, макар и всяка със своята кола от своя си град. Синхрон.
Нина ги посрещна с Живко, който весело тичаше около нея.
-Хайде, здравейте, откога ви чакаме! - каза им тя - Имам много да ви разказвам, но нека ви запозная първо с Живко.
Приятелките се прегърнаха щастливи, усмихнати, малкото море на Нина, онова вътре в нея беше спокойно, както и голямото море в ниското, откъдето се чуваха само крясъците на чайките, а тя беше готова да говори. Да сподели и да продължи.
Морето се погрижи да пречисти душата на младата жена, без думи, с мълчалива съпричастност, но с велика сила, която й помогна да вземе решение за себе си, а съдбата помогна още мъничко, постави на пътя й тази космата топка с душа, Живко, която както и Нина имаше нужда от Човек, за който да се грижи и който да споделя дните си с него.
Започваше нов етап за морето на Нина, този път то не беше бурно и тъжно, а спокойно и вдъхновено. Морето на Нина намери своя бряг.
© Людмила Данова Все права защищены
Глас и успех!